Главная
|
![](images/lhead12.gif) |
![](articles/130ell.jpg) |
Червоні зорі рідного слова
Цензурований Еллан
|
Василь Еллан-Блакитний. Лютий 1917 року. Чернигів. Есей «Україні»...
„Тобі, Україно моя, і перший мій поклик, і подих останній тобі. Я сію слова в нивах твоїх – посію слова, хай з них виростуть трави. І квіти розквітнуть – а внуки на чоло тобі покладуть з них вінок...
А я – вже щасливий, що можу кропити рубінами крові тернистий свій шлях в ім’я Будучини твоєї – бо бачу тебе, Україно моя, в Будучині.
Щасливий я – ще і тому, що як крила могутні – Минуле твоє наді мною.
О, як люблю я його!
Як його ненавиджу!
Запорожжя... Коліївщина... Моря крові, небосхил у червоних загравах пожеж... Смерть і бенкет, що сплелися у гаслі: “Повстання за волю” – що це за іскра у порох душі!
Й що це за хрест, нестерпимий тягар на душі у народу – Минуле твоє!
Нас тягне воно до землі – і не вільно шугнути в Майбутнє.
Вогню ж!
Динаміту!
Хай зникне Минуле в ім’я Будучини.
Церкви старовинні – в повітря!
Вишневі садки під сокиру!
Прорвати Карпати тунелем!
Динамітом – пороги Дніпрові!
– Гей, Сивий, вже бачу тебе я у шорах камінних – у шлюзах.
О Степу! О Луже Великий! Ти будеш – лиш море пшениці і жита, прорізане стрілами колій, блискавками експресів розкраяне.
Криворіжжя! Донеччина! – Ви два смоки гігантські, що смокчуть з підземних глибин блискучу і чорну кров огнедавчу, й вона – розливається в жилах заводів і фабрик; а ті, ненажерні, дихають важко й списами своїх димарів погрожують небу.
***
Хто ж це йде урочисто твоїми шляхами, хто виступає ходою звитяжців з обличчями чорними (сонце і дим), і з блакиттю в душі, і червоним прапором у руках?
О Україно моя, – це гордість, надія твоя – Пролетарі, твої діти!
Я бачу вогонь у очах їх – вогонь той – як доля, як фатум.
Я чую удари їх серця – так гупає молот могутній на крицю ковадла – непереможно, невпинно, невтримно...
– Чи чуєш, моя Україно? – То доля кується твоя на ковадлі – твоя Будучина кується.
Вже бачу її – і тому я щасливий, що можу ще жити і вмерти в ім’я Будучини твоєї – бо бачу тебе в Будучині!”
***
“Хрестоматія невідомої української літератури ХХ сторіччя”, видана у 1994 році, в Рівному. Стаття про Еллана:
“Видатний митець слова був палким борцем за відродження історичних традицій, повернення до національного культурничого спадку… Еллан-Блакитний мріяв про нове мистецтво нової України … Саме це зумовило його конфлікт із большевізмом, що наклав на молоду українську культуру важку лапу репресій...”.
Звісно, в цій книжці нема жодної з палких революційних поезій комуніста Еллана. Лише три невеликі куплетики, та й ті, чомусь, “у скороченні”, – ймовірно, вилучені місця грішили зайвою революційністю. Що ж до інших творів з доробку Еллана-Блакитного, вони нібито й справді невідомі упорядникам “Хрестоматії невідомої української літератури”. Або ж, все простіше: ці упорядники прагнуть сховати революційні за змістом і формою твори митця, зробити їх невідомими для сучасного читача та майбутніх поколінь українців.
Василь Блакитний любив свою Україну. По справжньому – так, як це й не снилося сучасним „патріотам”. Саме з цієї, „надмірної” (за віршами Франка) любові, точилась ненависть до України минулого, – до кривавого гноблення трудового люду, з якого складалась її історія. Ба, навіть її славетні сторінки, – такі, як Коліїївщина, про яку згадує-нагадує Еллан – це лише спалахи ребелій проти хижого панства.
Поет-революціонер розумів – Україна Майбутнього, “Будучина” постане через знищення свого минулого, через вбивство його суспільних та духовних потвор. Зробити це перетворення під силу лише “Пролетарям, дітям Вкраїни”, – і тому митець, щиро вітав червону революцію, усіляко підтримував її переможну ходу по Україні. Блакитний цілком свідомо обрав служіння диктатурі пролетаріату. Він бачив у цьому єдиний шлях розвитку української пролетарської культури. А тому палко боровсь за соціалістичну Будучину – аж до кривавої криги Кронштадського заколоту, у ліквідації якого брав участь як один з делегатів Х з’їзду РКП(б) від більшовистської України.
"Слово "комуна" — як постріл,
Слово "комуна" — як спів".
Все було зовсім не так, як зараз брешуть нам “культурничі упорядники”. Фарисеї, що намагаються запхнути творчість комуніста Еллана-Блакитного в прокрустові лещата своєї “культури”. Цілком зрозуміло: ця справжня, жива, історично-правдива творчість не вписується у хрестоматії реанімованих буржуа. Вона принципово несумісна із політичною кон‘юнктурою панівного класу, що спрямовує негдну діяльність “літературознавців”: пропаганду націоналізму та соціальну брехню. А отже, кращі зразки вітчизнянного літературного спадку замовчують та нахабно каструють – свідома політика істеблішменту культури, що зручно вмостився у чиновницьких кріслах. Ганебна практика, яка щільно пов‘язана з динамікою скорочення бібліотек та шкіл на фоні масового будівництва культових споруд. А також, з перманетною кризою сучасного нам мистецтва.
Адже мистецтво – не іграшка буржуа. Воно чекає на нових творців, що зроблять його справжнім – революційним. Творчістю ціх людей буде боротьба за визволення робітників та селян України. Їх традицією залишатиметься революційний спадок Шевченка, Франка, Коцюбинського, Українки, Довженка, Еллана-Блакитного та інших революціонерів, справжніх класиків вітчизняної й світової культури.
Комуніст Василь Еллан-Блакитний насправді бачив соціалістичне майбутнє України – ще тоді, у невизначеності 17-го року. Дніпро у шлюзах, величні рукотворні моря в обіймах засіяного пшеницею степу (згадаймо “Поему про море” О. Довженка), тунелі, пробиті крізь товщу Карпатських гір, могутню індустрію Дніпровщини та Донбассу. Він бачив Пролетаря, – як людину-творця, справжнього господаря своєї країни, вільної від пансько-поповської нечисті. Між цім Майбуттям та Минулим лежав довгий, шлях боротьби. Шлях, який доведеться здолати і нам.
"Робітничий клас"
2001 р.
Червоні зорі
Ударом зрушив комунар
Бетонно-світові підпори.
І над розвіяністю хмар
Червоні зорі...
Зорі!
Промерзло згадує Париж
Про дні кривавого терору,–
І гільйотини гострий ніж
В тумані близько...
Скоро... Скоро...
О нестерпимо гострий зір,
О меч мадонни комунара!
Конає в корчах всесвіт – вир
В чеканні блискавки-удара.
Гуркоче грім: весняний день,
День перший юно-сонця травня.
З долин, з узлісь – бурун пісень,–
Розливно кров збудилась давня.
Криваві квіти – прапори,
Червоно-бунтівливе море,
А угорі –
Червоні зорі.
Зорі!
1919 р.
В розгулі
В розгулі п’яної стихії
Під хруст і зойки димарів
Тремтить золотоверхий Київ
З кривавим ворогом у грі.
А над руїнами – як змії,
Як бризки ранньої зорі,
– Він знову наш. Червоний Київ,
В огнях, як низках прапорів.
І до далекої Варшави,
З вогнями Києва в очах,
Поривно йдуть залізні лави,
Панам несуть червоний жах.
1920 р.
Буржуй
На вулицях
Щулиться,
Жметься до мурів,
Чекає: Петлюри,
Зулусів,
Антанти,
Сатани...
А в усі
Похоронним мотивом бринить:
Вже не пан ти.
Минулись щасливі часи –
Втіх, насолоди, привілля...
А тепер – не з’їси
Від безділля.
В сяйві весняних червоних пісень,
Наче хмара,
Ходить, блукає, як тінь...
Згинь,
Проклята примаро!
Грає-палає трудовий сонячний день.
1919 р.
Кронштадт
Стомлені боєм
Озирнулись навколо,
подивились назад.
Коли написали: революцію
підважено підоймою
Кронштадт.
Гуркіт Берліна, Гамбурга
Приглушила близька канонада.
На вулицях Петрограда
Маршу й тривоги гама...
Форти вперезалися вибухів
шнуром,
Хлюпотить на льоду під ногами...
На штурм! На штурм!
Смерть ворогам!
1921 р.
|
|
|
|
|